Survivability of Territorial Autonomy: A Study of Contributory Factors that Explain the Preservation and Secession of Autonomous Territories
Scholars and policymakers often debate whether the creation of territorial autonomy arrangements can appease grievances that a minority group within a parent state might experience or whether such solutions could lead to its eventual secession and acquisition of its own sovereign state. The aim of this dissertation is to identify factors related to ethnicity and identity along with prosperity and viability that have contributed most to autonomy failure by secession for some autonomous territories. A corresponding theoretical model on secessionism and secession based on perspectives on intergroup alienation and grievances is developed. A mixed-methods approach is applied in the study. First, quantitative analysis with Cox regression analysis is performed using time-series data compiled by the author for 11 independent variables and for 53 autonomous territories that have experienced 68 autonomy periods between the years 1901 and 2020. Then, qualitative case study analysis using event history analysis with process tracing is performed on the key independent variables according to the quantitative analysis. The analysis is conducted on one autonomous territory that was dissolved by secession from its parent state, and on one that endured as such until the year 2020. Research data consists of demographic, geographical, macro and socioeconomic indicators, statements by officials in media and parliamentary sittings, election manifestos and results, opinion polls as well as previous research. The quantitative analysis indicates that relative economic deprivation in terms of GDP per capita and ethnic distinctiveness in terms of both language and religion contribute to autonomy failure by secession. The qualitative analyses appear to confirm the results regarding relative economic performance from a broader viewpoint. The first case study concerning Malta indicates that the presence of relative economic deprivation contributed to its secession in 1964. The second case study regarding the Cayman Islands indicates that its relative economic prosperity has discouraged secession. However, the qualitative analyses do not seem to confirm the results from the quantitative analysis regarding linguistic and religious distinctiveness. The first case study does not indicate that such distinctiveness in Malta contributed to its secession from its parent state, nor does the second case study indicate that absence of such distinctiveness in the Cayman Islands can explain the absence of secession for the territory. Thus, the results of this study suggest that relative overall economic deprivation rather than prosperity contributes significantly to the occurrence of autonomy failure by secession, whereas combined linguistic and religious distinctiveness might contribute but to a lesser extent.
Copyright (c) 2025 Suomen Tiedeseura https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Kuvanveistotyö. Emil Wikström ja kuvanveiston rakenne 1890-1920
Emil Wikström (1864-1942) kuului 1890-1920-lukujen keskeisiin kuvanveistäjiin, ja hänet tunnetaan etenkin muistomerkkien tekijänä. Wikström aloitti kuvanveistäjänä 1800-luvun lopulla, jolloin suomalainen kuvanveistoinstituutio alkoi muodostua. Tämä tutkimus tarkastelee Wikströmin työtä alkaen vuoden 1893 Säätytalon päätykolmiokilpailun voiton tuomasta nosteesta 1910- ja 1920-Iukujen vaihteeseen saakka, jolloin Wikströmin suurmiespatsaiden sarjan päätti J.V. Snellmanin muistomerkki. Tutkimus sijoittaa Emil Wikströmin oman aikansa taidemaailman rakenteisiin ja kilpailun kenttään. Kirjassa tarkastellaan pääasiallisesti Wikströmin näkökulmasta ammattikuvanveistäjän asemaa, käytäntöä, arkea ja yhteistyötä sekä 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun muotoutumassa olevaa kuvanveistoalaa. Taidehistorian väitöskirja perustuu aikalaisteksteihin ja laajaan arkistoaineistoon, muun muassa kuvanveistäjän ammattikirjeenvaihtoon, tilaussopimuksiin ja muistomerkkitoimikuntien asiakirjoihin. Mari Tossavaisen tutkimus antaa uutta tietoa ja tuoreita näkökulmia Suomen kuvanveistoa koskevaan aiempaan tietämykseen.
Bidrag till kännedom av Finlands Natur och Folk
Copyright (c) 2012 Suomen Tiedeseura https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Authoritarian Regionalism and Democratic Development in the Post-Soviet Region: A Comparative Analysis
Why do some countries democratize while others do not? The issue of successful and failed democratization processes has long intrigued scholars of political science. Previous research has generated numerous theories about the factors necessary for a successful transition to democracy. This dissertation focuses on the democratic development of the post-Soviet region. When analyzing the past three decades of post-Soviet democratic development, the general pattern is increasingly autocratic. This dissertation examines the association between non-democratic regional organizations (NDROs) and democratic development, aiming to provide new insights into research on democratization, autocratization, and regionalism. Drawing on theories of authoritarian regionalism, the main research problem focuses on if memberships in Russian-dominated NDROs has played a role in the varying democratic developments in the post-Soviet region between 1991 and 2021. Using three different comparative analyses, this dissertation has uncovered findings that show that the impact of several factors in combination with each other has been essential in constructing the puzzle of democratization and autocratization in the post-Soviet region. The dynamics of the post-Soviet states’ relations with Russia, their geographical locations, the strength of their presidential systems, their memberships in NDROs, and their interactions with other regional actors have been important components in the democratic development of the post-Soviet region. For some states, at certain points in time, membership in NDROs has had an impact on the varying democratic development in the region, as either present or absent in conjunction with other variables. The dissertation argues that general, or region-based, assumptions on factors enabling regime transitions are difficult to make. Each state has a unique starting point shaped by its historical legacy, domestic circumstances, as well as regional dynamics.
Vad är verklighet och hur förstår vi vår plats i den? I Aristoteles Metafysik utforskas frågor som har format vårt tänkande i över tvåtusen år. Namnet 'metafysik' härstammar visserligen inte från Aristoteles, som i de föreläsningar för en inre krets som ligger till grund för texten, föredrog att tala om en "första filosofi" (prôtê filosofia). Genom sitt omfattande och djupgående inflytande har den senare boktiteln ändå etablerat sig som ett begrepp för speciellt grundläggande filosofiska frågor. Om dessa förstås aristoteliskt, gäller de första principer och orsaker, men också någonting som uttrycks med orden "det varande såsom varande" (on hê on). Ämnena fördjupas hos Aristoteles utgående från ansatser hos försokratikerna och givetvis också i en ständig dialog med Platon, men karaktäriseras samtidigt av ett självständigt tematiskt grepp som fortfarande inbjuder till aktualiserande tolkningar – och det inte bara i tankeströmningar som brukar kallas aristoteliska eller nyaristoteliska. Den första svenska utgåvan av Metafysiken är försedd med en inledning av Jan-Ivar Lindén som är tänkt att underlätta läsningen av denna lika svåra som centrala text. Kommentarer och notapparat ingår likaså.
Mitt forskarliv är ett personligt bokslut över en kreativ forskarbana med självanalytiska ingredienser och unika vetenskapliga rön, som vidgar förståelsen av buddhistiskt klosterliv på Sri Lanka och ortodoxa pilgrimsfärder på det Heliga berget Athos. Djuplodande fältstudier i två egenartade kulturer lade grunden för professor emeritus René Gothónis internationella forskarkarriär inom jämförande religionsvetenskap.
Scribes and Language Use in the Graeco-Roman World
This volume examines the interface between individuals who plan and compose various documentary texts and the language used in those texts by analysing the complex processes of document creation and finalisation. It highlights the importance of variation across multiple linguistic dimensions—such as language choice, script, orthography, syntax, and document format—demonstrating how these factors interact to convey different social and functional meanings in nonliterary writing. The contributors focus particularly on scribes and their influence on the linguistic outcomes of documentary texts: What kind of language is written, and why? Who authored the text, and who physically wrote it? It is argued that research on the language of ancient and medieval non-literary texts must consider the scribal level alongside the edited text. By ‘scribal level’, we refer to (1) the design of the text itself and (2) its actual writing, i.e. the practical skills involved in a specific context. This approach also considers the choice of language and writing system, as the scribe’s linguistic competence could significantly influence language selection. In addition to detailed linguistic analyses, an important outcome of this volume is its exploration of the varied ways in which the term ‘scribe’ is and can be used. A scribe might be an official tasked with writing documents according to authoritative requirements or someone who records a document or letter based on another’s dictation—whether a professional scribe, a semi-literate individual, or a member of the same household. Thus, a scribe could encompass anyone who records information. Here, the term ‘scribe’ is not restricted to writers of highstatus texts but includes a broader spectrum. Most contributors pay special attention to papyri and ostraka from Egypt due to their importance as source material, although other contexts are also considered. The data include the language use of notaries in the acts of the Council of Chalcedon and Late Latin charters from Tuscany. Cross-cultural effects on language use play a prominent role, especially the transfer of linguistic elements and scribal practices between languages. Greek papyri from Egypt exhibit significant variation. Some variants are classified by modern editors as nonstandard, substandard, or even mistakes. Consequently, editors often ‘regularise’ these deviations to conform to a ‘standard’ Greek or Latin.1 However, both languages underwent considerable change between the third century BCE and the seventh century CE.
Copyright (c) 2024 Suomen Tiedeseura https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Kiistelty klassikko. V.A. Koskenniemen tuotannon ja toiminnan uudelleenarviointi
V. A. Koskenniemellä (1885–1962) oli 1950-luvulle asti keskeinen asema Suomen kirjallisessa elämässä. Hän oli suosittu runoilija ja suomalaisen aforistiikan perushahmo. Kriitikon toimintaa hän harjoitti usean vuosikymmenen ajan etenkin Valvojassa ja Uudessa Suomessa esitellen uutterasti niin kotimaista kuin ulkomaistakin kirjallisuutta. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös matkakirjoja ja kaksi muistelmateosta sekä suomennoksia. Elinikäisestä kiinnostuksen kohteestaan J. W. von Goethestä hän kirjoitti laajan elämäkerran. Koskenniemi oli näkyvä yhteiskunnallinen vaikuttaja. Hän toimi Turun yliopistossa professorina ja rehtorina. Poliittista kantaa hän otti etenkin lehtikirjoituksissaan ja julkisissa puheissaan. Toisen maailmansodan aikana hän oli aktiivisesti mukana isänmaallisessa propagandatyössä. Hän vaikutti useissa säätiöissä ja järjestöissä sekä kustannus- ja lehtimaailmassa. 1940-luvulla hän oli saksalaisten perustaman Euroopan kirjailijaliiton varapuheenjohtajana. Hänen poliittiset mielipiteensä ja saksalaismielisyytensä eivät kuitenkaan estäneet hänen valintaansa Suomen Akatemiaan. Arvostelua Koskenniemeä kohtaan esittivät toisaalta sodanjälkeinen uusi kirjailija- ja kriitikkosukupolvi, toisaalta vasemmistolaiset kulttuurihenkilöt, jotka kohdistivat kriittisen katseensa Koskenniemen poliittisiin mielipiteisiin ja 1930- ja 1940-lukuien Saksa-yhteyksiin. Kiistelty klassikko kuvaa ja arvioi Koskenniemen kirjallisen ja yhteiskunnallisen toiminnan eri alueita. Siinä nostetaan esille myös Koskenniemen vähemmän tunnettua tuotantoa. Samalla painottuu hänestä käyty keskustelu ja hänen asemansa aikansa kulttuurisessa kontekstissa. H. K. Riikonen on Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen emeritusprofessori.
Taming Greater Finland: Pan-Finnism, the Soviet Finnish Kalevala Controversy, and the Karelo Finnish Soviet Republic, 1940–1956
To whom do the Kalevala and its epic poems belong? Where are the origins of the epic poems? How do we understand the relationship between Finns and Karelians? Is the Finnish language closely related to the Karelian language? These questions were intensively discussed not only in Finland but also in the Soviet Union, and between Finland and the Soviet Union, in the 1940s and 1950s. This dissertation addresses repertories of Soviet imperial rule in Soviet Karelia, where the Karelo-Finnish Soviet Socialist Republic existed from 1940 to 1956, by scrutinizing the controversy over the Kalevala and pan-Finnik kinship among Soviet intellectuals in Soviet Karelia, Leningrad, and Moscow and between Soviet and Finnish intellectuals. The dissertation is based on varieties of archival materials from Russia, Finland, and Estonia to understand how the Soviet Union grafted pan-Finnic ideology/heimoaate onto the Soviet national ideology to justify its rule in Soviet Karelia and influence Finland to challenge Finland and the Finns to claim the central place of the Baltic-Finnic world after the Second World War. This doctoral dissertation argues that the Soviet Union “tamed” Greater Finland by picking up useful elements –in particular the pan-Finnism ideology and hierarchy– from it to justify its rule in the Soviet-Finnish borderlands, as the Finns did before and during the Second World War. The dissertation also demonstrates how Soviet Finns, Karelians, and Veps held multiple positions to resist and challenge the pan-Finnism ideology and hierarchy, which the “collusion” between the Soviet Union and Finland imposed on them.
Vem var spritsmugglarna? Då småfolket blev företagare
Förbudstiden i Finland 1919–32 var ett särskilt och egenartat tidsskede. Den omfattande illegala införseln av sprit har belysts i ett hundratal böcker och i tusentals tidnings- och tidskriftsartiklar. Medan populärförfattare och journalister karnevaliserat spritsmugglingen förmedlas här en inträngande bild av dess många menliga och destruktiva följder. l motsats till den allmänna föreställningen ökade spritkonsumtionen inte under förbudstiden utan torde rentav något ha minskat då den ansenliga olovliga spritinförsel som föregick förbudstiden beaktas. Spritsmugglarna har här profilerats på basen av en omfattande genomgång av de 30 tullkamrarnas beslagsdokument. De statistiska uppgifterna visar att yrkesgrupper som fiskare, sjöfolk, forslare och restaurangpersonal var överrepresenterade bland de prejade. Däremot var arbetarnas andel mindre ån arbetarbefolkningens demografiska andel. Den illegala spritinförseln betraktas hår som i huvudsak en småfolkets bisyssla och som dess komplementära näringsfång. Spritsmugglarnas dominerande företagsform var det lilla båtlaget. Verksamheten gick med nöd och näppe runt. Den enda möjligheten att göra stora vinster var att införa stora volymer, något som inte kunde lyckas i längden, också de flesta spritgrossister stötte på bittra motgångar och fick ofta tragiska livsöden. - Spritsmugglingen har inte medfört välsignelse för någon, sammanfattade en skärgårdsveteran sina välgrundade intryck av förbudstiden. Lars Westerlund är docent i rätts- och förvaltningshistoria. Han har lett statliga utredningar i Statsrådets kansli och Riksarkivet och publicerat böcker om förvaltning, historia, konst & antik och biografiska porträtt.
Talot pysyvät, ihmiset vaihtuvat: Sosialistisen yhteiskunnan rakentaminen entisessä suomalaisessa Kurkijoen kirkonkylässä Neuvostoliitossa
Laatokan rannalla sijainnut Kurkijoen suomalainen maatalouspitäjä koki vuosina 1940–1944 kolme mullistavaa käännekohtaa. Talvisodan jälkeen Kurkijoen kunta liitettiin 1940 Neuvostoliittoon, jatkosodan ajaksi 1941 uudelleen Suomeen ja vuonna 1944 pysyvästi Neuvosto-Karjalaan. Yhtä monta kertaa vaihtuivat sen väestö sekä yhteiskunnalliset ja taloudelliset rakenteet. Mutta kaikista murroksista huolimatta Kurkijoen keskustaajaman Lopotin suomalainen rakennuskanta säilyi. Neuvostoliitossa valtio määritteli osana maatalouspolitiikkaa, millaisia maaseudun sekä sen taajamien ja arkkitehtuurin tuli olla. Siksi hyvin säilynyt Kurkijoen taajama antaa poikkeukselliset lähtökohdat tarkastella vieraan ja oman, suomalaisten ja neuvostoliittolaisten rakennusten ja ympäristön vastaanottoa ja käyttöä muuttuvissa valtiollisissa yhteyksissä. Taajaman neuvostoaikaista muodonmuutosta seuraamalla avautuu myös ristiriita maaseudun virallisten kehittämistavoitteiden ja maaseudun asukkaiden ruohonjuuritason kokemusten välillä. Tutkimus tuo ensimmäisen kerran runsaasti tietoa Suomen Neuvostoliitolla luovuttaman alueen maaseudun rakentamisen historiasta sekä siitä, miksi yleisliittolainen maatalouspolitiikka raunioitti paitsi alueen maatalouden myös valtaosan maaseudun suomalaisesta rakennuskannasta.
Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta
Copyright (c) 2023 Suomen Tiedeseura https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Att minnas eller glömma: Tillkomsten av Svenska litteratursällskapets arkiv och dess roll i skapandet av identitet 1885−1920
Denna doktorsavhandling problematiserar tillkomsten av en enskild privat arkivinstitution och dess arkivbestånd i en finländsk samhällelig kontext som en del av 1800-talets nationsbygge. Undersökningen, som stöder sig på den moderna arkivteorins syn på arkiv som sociala konstruktioner och arkivarierna som aktiva aktörer då det samhälleliga minnet skapas, behandlar framväxten av Svenska litteratursällskapets i Finland (grundat 1885) arkiv och arkivbestånd under perioden 1885−1920 med fokus på de person- och kulturhistoriska samlingarna. I undersökningen behandlas ideologiska utgångspunkter och värderingar som påverkade beslut om vad som togs tillvara för att bevaras för eftervärlden, arkivaktörers möjlighet att utöva makt, sociala nätverks betydelse för arkivets tillkomstprocess och arkiv som resurs för identitetskonstruktion. Analysen baserar sig främst på källserier i Svenska litteratursällskapets tjänstearkiv med anknytning till insamlingen av arkivmaterial samt på centrala arkivaktörers officiella och privata korrespondens. Undersökningen visar hur Svenska litteratursällskapets arkiv konstruerades i sin samhälleliga och kulturella kontext i det sena 1800-talets Finland där bevarandet av den svenska bildningen och framhävandet av de historiska banden till Norden och den västerländska kultur- och rättstraditionen ansågs vara av central betydelse för den svenskspråkiga befolkningen. Via arkivmaterialet dokumenterades, bevarades och försvarades det svenska kulturarvet i Finland och dess fortsatta existens i en språkpolitiskt utmanande situation samtidigt som insamlade och delvis publicerade ”vittnesbörd” om det svenska bildningsarvet i Finland utgjorde källmaterial för forskningen i Finlands historia. Som en del i den process då en svenskspråkig kulturell identitet i Finland skapades kunde arkivhandlingarna användas för att stärka den svenskspråkiga befolkningens föreställda gemenskap och historiemedvetande. Undersökningen visar också att släktband, vänskapsrelationer och kontakter inom föreningsliv eller professionella sammanhang kunde vara avgörande för beslutet att donera material till sällskapets arkiv. Riktlinjerna för insamlingen av arkivmaterial drogs upp av medlemmarna i sällskapets styrelse som via sina val hade makt att påverka såväl samtidens bild av det förgångna som framtida forskares historietolkningar på basis av det bevarade materialet. Doktorsavhandlingen lyfter också fram statsarkivarien Reinhold Hausens centrala roll som maktutövare på det privata arkivfältet, vilken inte i högre grad har uppmärksammats av tidigare forskning.
Den Anstoss zu diesem Buch gab die Zusammenarbeit zwischen den Ethnologischen Institut der Universität Jyväskylä und dem Lehrstuhl für Volkskunde an der Universität in Szeged, Ungarn. Die Feldforschung wurde in den Jahren 1997 bis 2000 durchgeführt. Von entscheidender Bedeutung war die Beziehung zu den 36 deutschen Gewährsleuten in 13 Dörfern im Banat im Rumänien. Die Studie steht theoretisch in einem kulturanthropologischethnologisch-folkloristischen Kontext. Der Schwerpunkt der Thematik heisst NARRATOLOGIE: die Erinnerungs- und Erzählkultur, das Redensmuster und die Struktur des Erzählens. Zentrale Fragestellungen beziehen sich auf Heimat und Sprache, Selbst- und Fremdbild, sowie Reflexionen über den Lebenslauf und Veränderungen in Zeit und Raum.
Selected papers of Carl G. Gahmberg (with commentaries)
Carl G. Gahmberg, has won several prizes and awards. He obtained the Gustaf Komppa Prize for the best thesis in chemistry in Finland in 1971, the Norwegian Anders Jahre Prize in 1981, the 150-year Prize of the Finnish Medical Society in 1985, the Äyräpää Prize in Medicine 1997, the Runeberg Prize in 2010, and the Liv och Hälsa 75-year Prize in 2017. He became the Professor of the Year in Finland in 1995. He is a member of EMBO since 1980, the Finnish Academy of Science and Letters (1982), the Finnish Society of Sciences and Letters (1983), World Cultural Council (1984), Academia Europaea (1989), the Royal Swedish Academy of Sciences (2007) and the Royal Society of Arts and Sciences, Gothenburg (2008). He acted as the permanent secretary of the Finnish Society of Science and Letters 1992-2018. Carl G. Gahmberg is Commander of the Order of the Finnish Lion (2002), Chevalier d´Ordre des Palmes Académique, France (2009), Commander of the White Rose of Finland (2012), honorary member of the Finnish Medical Society (2010), and honorary member of the Finnish Society of Sciences and Letters (2018). Currently he is chancellor of Åbo Akademi University.
Latin Female Cognomina. A Study on the Personal Names of Roman Women
This book is about cognomina, more specifically the cognomina used by Roman women. Chronologically speaking, the cognomen was the latest component of the Roman onomastic system. Eventually, it was also the last component that survived in the nomenclature of most Romans. The use of individual cognomina started to spread throughout the Roman society in the late Republican period and, during the early Imperial period, the cognomen became the primary individual name of Roman men and women. For women, this development was of particular significance. Throughout the Republican period, most of them seem to have borne only one name, i.e. the feminine form of their father’s nomen gentilicium. In a sense, women in this period were, from an onomastic point of view, seen as members of their patrilineal family or gens rather than as real individuals. This apparent lack of women’s individual names has often baffled scholars, even if it is, by now, clear that women sometimes did have praenomina, i.e. first names of more personal nature. The use of female praenomina, however, was never a universal practice. It was only through the advent of the cognomen that all Roman women, for the first time, received a name that gave them a true individual identity in the public eye.
The Cult of Poseidoniate Hera and the Lucanians in Poseidonia/Paistom
The subject of this work is the cult of goddess Hera in the Greek colony of Poseidonia, in Southern Italy. The work focuses on the process through which the local Italic Lucanians preserved and continued the cult after they had taken control of the city from the Greeks sometime between 420 and 410 BCE. Archaeological material, such as votive clay figurines, and the topographical and architectural features of several cultic places were employed as the primary data sources. By combining evidence from the iconographic typologies of the clay figurines and the topography and the architecture of both Greek and Lucanian sanctuaries, this work postulates that the absorption and the reshaping of the cult of Hera was a natural process for the Lucanians, since they had long had deities who shared the same attributes as Hera in their own religion. This process was facilitated by the fact that several Lucanian female deities, and particularly Mefitis, the main goddess of Lucanian religion, shared similar attributes with Poseidoniate Hera. Comparing the votive figurines recovered from Paestan sanctuaries dedicated to Hera and the topographical features of her sanctuaries to the main features of Lucanian cultic places, and to the iconography of votive gifts dedicated in Lucanian sanctuaries, this research suggests that widely shared religious similarities enabled the continuation of the cult of Hera in Poseidonia/Paestum. Concerning ritual practices, the increase in common ritual dining was the result of the arrival of chthonic cults in Lucanian Paestum, or at least the addition of chthonic aspects typical of the agrarian and chthonic cults of the Lucanian inland to existing Greek cults. This was true for the cult of Hera as well. The archaeological evidence suggests the arrival of Lucanian rural chthonic religious practices connected with common ritual dining in the form of bone finds related to chthonic cults (dogs, cockerels), the development of peculiar forms of incense burners, and the presence of sacrificial pits and water channels associated with altars. The cult of Hera thrived throughout the Greek and Lucanian periods until the foundation of the Roman colony of Paestum in 273 BCE, when it was incorporated into the cult of the Capitoline Triad and gradually lost its primacy to cults favoured by the new Roman colonists.
Olof Hermelin. Hecatompolis Svionum. Ruotsalaisten sata kaupunkia
"Vainioita taajoin ryntäyksin rosvoavat sain lyötyä takaisin ja sain pidettyä laivat valppaina valkamassaan. Ja kun olin saanut ajettua venäläisen ruhtinaan barbaaripelkurit pakoon, silloin sai alkunsa urotekojeni mukainen tarina." (Olof Hermelinin Viipuri-runo, säkeet 13-16) Ruotsin suurvaltakauden monipuolisin latinisti, Tarton yliopiston professori, valtakunnanhistorioitsija, kanslianeuvos ja valtiosihteeri, Pultavan taistelussa kadonnut Olof Hermelin (1658-1709) tuli tunnetuksi Venäjän vastaisesta voimakassanaisesta propagandasta. Ennen toimintaansa valtionhallinnon palveluksessa hän kirjoitti runosarjan Hecatompolis Svionum, jossa värikkäästi kuvataan Ruotsin kaupunkeja, niiden historiaa ja hyviä puolia. Käsillä olevaan teokseen on valittu valtakunnan itäisen osan kaupungit Tornio, Turku, Vaasa, Viipuri, Nevanlinna, Oulu, Kajaani, Tammisaari, Porvoo, Helsinki, Käkisalmi, Rauma, Uusikaupunki ja Pori. Mukana ovat myös Uppsalan ja Tukholman vastaavat runot sekä kolme muuta runoelmaa, yksi professorikauteen liittyen ja kaksi Suuren Pohjan sodan vaiheista. Kaupunkien historian ja ominaisuuksien ohella monissa runoissa muistutetaan propagandistisin sanakääntein venäläisten barbaarisuudesta ja petollisuudesta. Mukana ovat alkuperäisten käsikirjoitusten pohjalta toimitetut latinalaiset tekstit, suorasanaiset ja mitalliset käännökset sekä seikkaperäiset selitykset ja taustoittavia artikkeleita. Toimitustyöstä, käännöksistä ja selityksistä vastaavat latinan kielen sekä antiikin ja myöhemmän ajan latinankielisen kirjallisuuden asiantuntijat, yliopistonlehtorit Erkki Sironen ja Timo Sironen sekä professorit Teivas Oksala ja H. K. Riikonen.
Copyright (c) 2022 Suomen Tiedeseura https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Neovius-Nevanlinna – erään suvun kronikka
Varhaisimmat Neovius-Nevanlinna -suvun jäsenet olivat maanviljelijöitä Hämeen Rengossa 1600-luvulla. Eräät heistä lähtivät Turun Katedraalikouluun pappisoppiin isovihan jälkeen 1700-luvulla. Ensimmäinen Neovius oli kappalainen Tomas Neovius (1710–1780). Kaikkiaan Neoviuksia oli papin viroissa neljässä sukupolvessa. Vuonna 1819 perustetusta Haminan Kadettikoulusta tuli seuraavien Neoviuksien opinahjo usean sukupolven aikana. Kadettikoulu oli yleissivistävä ja Suomen autonomian ajan edistyksellisimpiä oppilaitoksia. 1830-luvulta lähtien yli 20 Neoviusta kävi Kadettikoulun, mutta vain muutama heistä jäi sotilastehtäviin. Kadettikoulun johtajana toimi kenraali Frithiof Neovius (1830–1895). Hänen tyttärensä Dagmar Neovius (1867–1939) valittiin vuonna 1907 maamme uusimuotoisen eduskunnan naiskansaneduslajien joukkoon. Suvun varhaisimmat matemaatikot olivat kaksoisveljet Wilhelm E. (1823–1872) ja Edvard E. Neovius (1823–1888). Jälkimmäisen poika Edvard R. Neovius (1851–1917) oli ensimmäinen sukulinjan seitsemästä matematiikan professorista. Heistä kansainvälisesti tunnetuin oli akateemikko Rolf Nevanlinna (1895–1980). Hänen veljensä Frithiof (1894–1977) oli maamme vakuutusalan johtavia vaikuttajia ja matematiikan professori 1946–1962. Useat suvun naiset ovat toimineet matematiikan opettajina kouluissa. Sukunimi Neovius suomennettiin Nevanlinnaksi maamme suuren nimenvaihtoaallon aikana vuonna 1906. Suvun muita edustajia olivat senaattori ja eduskunnan puhemies professori Ernst Nevanlinna (1873–1932) ja Korkeimman oikeuden presidentti Nils H. Neovius (1877–1960). Lääketieteellisen genetiikan alalla professori Harri Nevanlinna (1922–1994) saavutti arvostetun aseman alan tutkijana ja Suomen Punaisen Ristin Veripalvelun johtajana.
Naming Gods. An Onomastic Study of Divine Epithets Derived from Roman Anthroponyms
The present study intends to be an onomastic and typological survey of the divine denominations composed of a theonym and an epithet that were derived, usually with the suffix -ianus, from a Roman anthroponym, either a nomen gentilicium or an individual cognomen (e.g., Apollo Sos-ianus in Rome, Silvanus Lus-ianus in Beneventum, or Fortuna Taur-ian-ensis and Hercules Hermogen-ianus in Ostia). The phenomenon was recognized in scholarship long ago but has not been studied systematically so far. Sometimes, rarely, the adjectival epithets of deities were derived from the names of other deities, but these cases usually represent a different onomastic caregory in terms of the typology of the suffixes. Since the approach is mainly typological, the purpose of the study being to identify, onomastic patterns in the naming of gods, there are relatively few references to strictly linguistic matters or etymologies.
To the Glory that was Greece. Ideas, Ideals and Practices in Composing Humanist Greek during the Seventeenth Century
This book presents the general features of quite a small Greek corpus (around 400 texts) from Finland and some features and texts of the other Nordic Greek corpora in general for an international audience. Compared to the central European material, especially the Greek texts written in Germany, the Turku Greek Corpus contains mostly short and conventional Greek texts. However, this corpus can function as a comparison material for larger corpora. Furthermore, although the quality of these texts might leave a lot to be desired, the Turku Greek Corpus is part of a larger, still understudied, phenomenon, the Humanist Greek culture. This book aims to justify the use of the term Humanist Greek and to delimit its use in the early modern period and ending with the coming of the era of Neohumanismus.
Neo-Latin Verse Satire, ca. 1500-1800: An Ethical Approach
Within the framework of reading satire as ethical instruction in poetic form, this book aims to give a thematically focused examination of the still largely unstudied literary history of neo-Latin verse satire written ca. 1500–1800. Contents: Introduction: Sermones on Mores Chapter 1. Programmatic Beginnings: Justif ing Satirical Indignation Chapter 2. Fathers and Sons: Satirical Tutorials on Life Chapter 3. How to Be Calm: Ethical Reflections on Poverty and Tranquillity of Mind Chapter 4. Cures and Incurables: Medical Satire Chapter 5. Prophetic Floods: Post-Edenic Reality in Religious Satire Chapter 6. Satirical Exemplarity and the Affective Language of Moral Monuments Chapter 7. Leaving the Countryside: Ironic Lessons on Conrenrment Conclusions on the Limits of Satire Bibliography Index nominum
Da Rodolfo Pio ai Farnese. Storia di due collezioni epigrafiche urbane
Il presente volume consiste in uno studio su due grandi e importanti raccolte epigrafiche del Cinquecento, quella del cardinale Rodolfo Pio e quella dei Farnese. Ho trattato di queste raccolte in via preliminare in due contributi pubblicati in altra sede; le versioni presentate in questo volume sono state completamente riscritte e notevolmente ampliate e approfondite. Ho scelto queste due collezioni come campioni anche perché rappresentano due poli molto diversi tra di loro.
This book is about the portrayal of Bacchus in Pompeii. The topic is much studied, and the ancient texts and works of art are mainly well known. The intention has been to collect the various factors together, not only some examples. This idea came from the need to understand better the wall paintings and sculptures in the House of Marcus Lucretius (IX 3. 5.24).
Ekonomisk patriotism och civilsamhälle. Finska hushållningssällskapets politiska språkbruk i europeisk kontext 1720–1840
En av 1700-talets stora idéer var att privata sällskap kunde förbättra de ekonomiska förhållandena i sina länder eller regioner. Från Skottland och Irland spred sig en modell för sådana ekonomiska sällskap över så gott som hela den europeiska kontinenten och vidare till de europeiska imperiernas kolonier. Finska hushållningssällskapet, grundat 1797 i Åbo, hörde till en tredje och sista våg av ekonomiska sällskap. Ekonomisk patriotism och civilsamhälle beskriver hur dessa sällskap kombinerade en ekonomiskt sinnad patriotism med påverkansarbete i ett spirande civilsamhälle. Den skildrar hur Finska hushållningssällskapet balanserade mellan en rikspatriotism, som handlade om att främja Sveriges konkurrenskraft, och ett lokalt förbättringsarbete, som gick ut på att föra fram finska intressen inom det svenska riket. I början av 1800-talet var Hushållningssällskapet tvungen att definiera om sin roll i och med att denna dubbla patriotism inte längre passade in i den nya ryska imperiella kontexten eller en tid där nationalstaten blev allt viktigare. Den ekonomiska patriotismen fick över hela Europa ge vika för ett kultur- och språkorienterat nationsbygge.
Katsaus Suomen varhaiseen atomihistoriaan
Nykyisellä ydinteknologialla on lähinnä kaksi haaraa joita ovat ydinenergia ja lääketieteellinen isotooppitekniikka. Ensin mainitun lähtölaukauksena Suomessa pidetään nk. energiakomitean perustamista vuonna 1955. Tämän historian tutkimuksen painopiste on ollut 1960-ja 1970-luvun tapahtumissa, jotka liittyvät nykyisten ydinvoimalaitosten hankintakuvioihin. Professori Lennart Simons aloitti vakavasti otettavan ydinfysiikan tutkimuksen Suomessa ja oli alan ykkösnimi 1940- ja 1950-luvuilla kun koko länsimaailman yli pyyhkäisi atomiteknologian huuma, jota ehkä voi sanoa ensimmäiseksi teknologiahypeksi modernissa mielessä. Kirjan tarkoituksena on antaa lisävalaistusta suomalaisen ydinteknologian varhaiseen historiaan. Asiaa katsotaan luonnontieteen näkökulmasta, mutta esiin tuodaan myös se, miten aikakauden suuret poliittiset jännitteet vaikuttivat nousevan atomiteknologian kehitykseen Suomessa.
Legacies of the Komsomol. Afterlife of the Leninist Communist Youth League and Contemporary State-Affiliated Youth Activism in Post-Soviet Russia and Belarus
Goverment-organized youth mobilization in an authoritarian political setting is subject to active debate in academia and the policy-making community, but knowledge of the mechanisms of "compliant" activism remains limited. The dissertation addresses this empirical and theoretical gap by examining changes and continuities in the sphere of state-affiliated youth activism in post-Soviet Belarus and Russia. It explores the little-known afterlife of the republic-level organizations of the Leninist Communist Youth League of the Soviet Union, the Komsomol, and studies contemporary government-affiliated youth activism. The dissertation is based on a diverse collection of qualitative source material ranging from archival material to interviews and ethnographic analysis. The data is utilized to develop novel analytical concepts pertaining to the complex dynamics of statesanctioned youth mobilization both from the perspective of the decision makers and the young people engaged in "compliant" modes of activism. The dissertation further demonstrates that while legacies of the Komsomol remain operative in some spaces, the Soviet "stamp" on state-youth relations in both Belarus and Russia is becoming increasingly translucent. Kristiina Silvan is a graduate of the Doctoral Program in Political, Societal and Regional Change at the University of Helsinki. This doctoral study was completed in 2022 in the discipline of political history at the Faculty of Social Sciences.